Село Лупу
Почакайте, г-жо Джувара. Ще донеса нещо за кашлицата.
Благодаря, д-р Цепеш. Казах ли ви, че имам хрипове?
Да, не се движете. Ще се върна с лекарство.
Още листа. Г-н Джувара все ми дава листа.
Листа и жълъди. Вероятно се превръщам в катерица.
Не знаех, че сте омъжена.
Баща ми пътува в чужбина. Ще се върне преди зимата.
Веднага се връщам.
Да.
Всеки ден мразя, че не си тук.
Радвам се, че ме научи да помагам на хората.
Ако трябва да ям още листа, ще започна да произвеждам мляко.
Прах с вино от ягоди.
Звучите като една стара жена, която беше тук.
Прахът беше изсъхнала кожа от краката й.
Боже, учудвам се, че сте живи.
Прахът е лекарство, което расте като плесен.
Плесен ли ми давате? Май искам листата.
Пийте три пъти дневно, докато свърши.
Това ли е всичко? - До петък ще оздравеете.
Не знам как се справяхме, преди да дойдете.
Боже, вълшебен прах. - Не е вълшебен.
Това са неща, които сме знаели, но сме забравили през годините.
Няма нужда от кожа на крака.
Госпожо Лиса Цепеш. - Да?
Прибирай се.
Пратеник съм на архиепископа на Търговище.
Да разбирам ли, че сте лечителка на тази общност?
Да, доктор съм. Архиепископът болен ли е?
Знаете какво да търсите.
Кажете какво ви трябва. С радост ще ви го дам.
Тихо. - Няма да мълча.
Нека помогна. - С инструменти на Сатаната ли?
Не мисля. - Моля?
Ето, Ваше преосвещенство.
Сечива на Сатаната.
Запалете огън и прочистете. - Какво?
Казаха ни, че има нещо нередно. Явно казваше истината.
Защо подчиняваш добрите хора на страховитите си машинации?
Не разбирам. - Огледай се!
Преструваш се, че това не е вещерство и алхимия ли?
Само се движи!
Какво е това? - Лекарство.
Как слугиня на дявола може да е доктор, жено?
Това са стари познания. Изгубена наука от стари времена.
Изучавах историята и научих начини, с които да помагам на хората.
Езичество.
Не, това е обикновена наука. Няма нищо общо с богове...
Нищо общо с Бог ли? - Нямах това предвид.
Отведете я до катедралата. Ще има разпит.
Щом я интернирате, обяснете й каква е била мъдрата жена тук.
Кажете й, че едно добро дело, ще я отведе в рая.
Унищожете всичко. Нека не остават следи от магия.
Моля ви, не знаете какво вършите.
Напротив, знам много добре. Спасявам Влахия от вещици.
Не знаете какво ще си навлечете, ако ме нараните.
Заплашваш ли ме?
Просто ме пуснете, ще си отида и няма да ме видите повече.
Нараните ли ме, няма да сте в безопасност.
Осмеляваш се да ме заплашваш със Сатаната?
Разкарайте я, преди да я убия. - Не със Сатаната!
Ядосате ли го, той е по-лош, защото е истински.
Моля ви, има голям напредък. Не го карайте да го прави.
Не го карайте да избие всичките ви! Моля ви!
Изправи се като мъж.
Генерали мои, водим добра война.
Убивайки жена ми, човечеството доказа, че не заслужава Влахия.
Влахия ще стане наш дом.
Ще ги прогоним от земята.
Ще използваме нощните орди.
Всички ужасяващи създания, които човечеството отблъсна.
После ще им дам Влахия.
Мисля, че ще е по-добре.
Хектор, Айзък, запознайте ме с плановете ни за напред.
Има само двама човеци в двора ти и те ще планират нападението ни?
Те са единствените ми генерали, които не жадуват за кръв.
Само те са обвързани с вярност и интелект.
Вярно е, че не са вампири като мен и теб, Годбранд.
Затова им имам доверие.
Ще обсъждаме как да заличим човечеството от лицето на Земята.
И все пак ще останат до мен.
Какво беше това?
Призовава ни от цял свят, казва, че сме във война.
Най-после избиваме добитъка и ги надвиваме, а сега това?
Оставяме всичко в ръцете на двама човеци?
Каква е тази глупост? Къде отивате? - Да говорим с него.
Защо ще говори с вас, вместо с мен?
Може би предпочита собствения си вид.
Не си срещал нещо, което да не си убил, изчукал и направил на лодка.
Не знам защо господарят не те върже отвън при животните.
Нещастник! Обичам лодки, викинг съм.
Трябва да правим лодки.
Господарю. - Хектор, Айзък, приближете се.
Доверието ти към нас е голяма чест.
За да служим правилно, питаме... - Защо ние?
Чухте ли Годбранд? Каза "добитък".
От моя вид повечето са еднакви.
Не считат хората за мислещи създания.
Просто добитък.
Това е привилегия на положението ни.
Не можеш да мразиш животните. Те са си такива.
Пасеш ги, за да ги заколиш. Но вие сте различни.
Човеци сте. Не гледате на заличаването на хората от Земята
като на възможност да контролирате добитъка.
Да напълните оборите, кланиците и килерите.
Мразите вида си.
Мразите хора.
Имате концентрация и прозрачност, която другите нямат.
Разбирате как мислят хората.
Как планират и предават.
Разбирате защо всички трябва да умрат.
Да, за това сме родени.
Благодаря. - Да.
Благодаря за разяснението. Ще ръководим войната правилно.
Дано генералите ти ни послушат.
Нямат избор. Подчиняват ми се.
Избирам ви да водите войната, така, че ще се подчиняват на вас.
Точка по въпроса. - Разбира се.
Никога не съм те искала, Хектор. Отвращаваш ме, разбираш ли?
Знаех, че нещо ти има, щом те родих.
Алхимията е за пари и власт, момче.
Най-важното е да купим безопасността си.
Не хленчи за жестокости. Такъв е светът.
Така стоят нещата. Сега се разкарай от тук.
Хектор, веднага отвори вратата!
Гориш ли нещо?
Напълно разбирам.
Всичко ще е наред. Ще избием всички за теб.
Ще страдат.
Това вече не ме интересува, Айзък.
Само смъртта. Сега най-важна е смъртта.
Народът ти ще се справи. - Знам, че трябва да го направят.
Другите градове имат нужда от помощ. Ще спасят историите им.
Не се тревожа за тях. - Тревожиш се за себе си, Сайфа.
Винаги си била с тях. Не си пътувала сама.
Не е ли глупаво? Кой знае към каква опасност отиват.
А съм ядосана и тъжна, защото са заедно, а аз съм сама.
Тук трябва да ми кажеш, че не съм сама, Белмонт.
Наистина не те бива в това.
Отдавна се научих да пътувам сам. Може би съм свикнал.
Нали си имал семейство? - Не точно и не за дълго.
Знам малко за това как се чувстваш. Съжалявам.
Но имаме работа. Мога да се уверя да не умреш.
Отново ще видиш семейството си. - Така ли ме окуражи?
Или умираш, а тях ги изяждат и никой не е тъжен. Това как е?
Бях права за теб. Груб си.
И по-зле са ме наричали. - Едва започвам.
Нарекоха ме Алукард. Твоята противоположност.
Знаеше ли, че на майка не й хареса.
Мразеше идеята, че мога да се определям чрез теб.
Дори като твоя противоположност.
Обичаше и двама ни, искаше да сме обикновени хора.
Да си живеем живота.
Да вземаме свои решения.
Избрах да почета майка си, убивайки баща си.
Адриан Цепеш вече го няма.
Избрах да бъда Алукард от Влахия, името на народа на майка ми.
Съжалявам, майко.
Отново започваме.
Цезаре, какво правиш?
Не върши кой знае какво, Хектор. Мъртво е.
Не разбираш акта на изковаването.
Създаваме живот от смъртта.
Създаваш войници за Дракула.
Затова инвестира толкова в теб, въпреки човечността ти.
Какво искаш, Годбранд?
Дойдох да се извиня за избухването си в залата.
Отлично извинение.
Дракула ни доведе да водим войната му, Хектор.
Всички вампири под управлението му. - Войната не е само негова.
Унизително е, че погледна първо към човеците в стаята.
Трябваше да си мълча, затова се извинявам.
Приемам го. - С другите генерали имаме въпроси.
Хектор, мислиш ли, че войната върви добре?
Не губим. - Разбира се, че не.
Сякаш е хаотична и безцелна. Избиваме човечеството.
Но нямаме истински план, освен унищожението.
Мисля, че той иска разрушение. - Трябва да има ред, нали?
Дори в изтребването на един вид войните имат ред, планове и карти.
Може да стане за по-малко...
Може да се върши по-внимателно.
Не ми харесва такова кръвопролитие.
Не обичам човечеството.
Не искам да деля света с тях, но страданието...
Последните мъртви от Грешит?
Ордите взеха колкото жертви можаха.
Ако има още, закарайте ги на Айзък.
Ковачът на дявола се захвана да възкресява мъртвите.
Жалко, че няма повече мъртви домашни любимци.
Извини ме, Годбранд. Имам работа.
Отново мести замъка. - Да.
Може да върши чудеса.
Превод: Koen http://subs.sab.bz